Иван Серафимов
Дейсис

chitanka.info

Целуни ме, слънчице,

всичко ще ти дам!

Ще разперя длани

и листенца сам!

Целуни ме, слънчице,

само с трепет ням!

Целуни ме, слънчице,

всичко ще ти дам!

1. Докосването

Както жената в съня си може да се отдаде и на мъртви, защото в съня те не са мъртви, така и докосването до голата кожа може да преобърне в душата ти нощта в ден, светлината — в мрак, житото — в хляб. Страшното е, че всичко започна съвсем просто, а тя го помнеше както снагата запомня белег от нож.

Беше в зелена дреха. Като власинките на мъх нишките на тъканта обгръщаха тялото й, извивките на ръцете и шията. Правеха цялата фигура на жената прозрачна.

…

Остави чашата си, стана от стола и тогава усети диханието на някой друг в лицето си. Среден на възраст мъж се докосна до нея, поклони й се и отмина. Случайно се срещнаха погледите им, тя кимна на извинението му, някаква нова мелодия се понесе в залата, хората си говореха, питаха и не чакаха отговорите, танцуваха и се смееха.

Тя плати и си тръгна. В къщи съблече роклята и забеляза смутена някакво мораво петънце на извивката на корема. Точно на мястото, където мъжът в ресторанта беше допрял неволно ръката си. Заби ноктите си малко над петънцето, кожата се изпъна, сякаш жената искаше да го увеличи колкото се може повече, всяка поричка да разгледа. Беше съвсем бледо, но така или иначе — ясно забележимо, като опарването с коприва на голо.

Вечер ставаше хладно. Побиха я тръпки. Взе душ, дълго три тялото си, а след това легна, без да мисли повече нищо.

На другия ден на мястото на петънцето беше останала следа като от изгаряне. Беше се изпънала кожата. После и този белег изчезна, но Дейсис помнеше всичко от тази вечер, даже как се бяха разстлали извивките от дима на цигарата, която мъжът държеше в другата си ръка, не тази, която се докосна до нея, с която като че ли я прегръщаше, умоляваше я да му прости, че неволно я е докоснал. Чертите и изражението, дори загатнатите бръчки, пори от кожата на лицето му помнеше. Застинало, вдлъбнато в нея като отливка се утаяваше всичко. Правилен нос, усмивка, в която дясното ъгълче на устните се издигаше малко повече нагоре, много характерна, единствена, извивка някаква просто. И по детски невинна и мила…

…

Нямаше много приятели. Къщата, в която живееше, беше малка и тук не се срещаше с никого. Обичаше съкровеността й в този вид, в който тя я разбираше. Недокосваните от други вещи, непрекрачвания от други праг, полиците с книги, по които дори прахът беше докосван само от нейните пръсти. Имаше някаква странна сладост, премаляване от уют в това предмети, легла и столове само тебе да помнят, да придобиват извивките и формите на твоето собствено тяло.

Някаква странна власт е това. Нито жестока, нито добра, но власт, която дава сигурност в часовете и дните навън, в целия свят. Власт и над твоята собствена съкровеност, над мислите ти и над плътта…

…

Не беше целувала мъж, нито косата на мъж, нито дланта. Дори до гънка от дреха на мъж не беше допирала устните си, до яката на риза или ухаещото на тютюн сако. Не че не е пожелавала. Просто съкровеността и свенът погребваха всяко непосилно желание или самото посягане. А и сама е смятала винаги, че първа тя трябва да го открие, зърне и различи. Сама да го заговори, да го поведе за ръка, да отключи вратата на къщата, да запали свещта и в жаждата, в трескавостта копче на блузата й да се откъсне от нейните пръсти, не от пръстите на мъжа… Беше сигурна, че някакво малко, седефено копченце непременно ще се отрони, че всичко ще стане точно така. Дори си представяше как сутринта ще го търси под масата, до краката на стола, в завивките на леглото, ще опипва в дрезгавината на утрото с дланите си навсякъде, но на всяка цена ще го намери. И тогава чак ще разкаже всичко за себе си и ще пита и него за всичко…

Не, тя нямаше да сгреши в избора си. Жалко е само това, че с всеки изгрев и залез намаляваше с един ден и с една нощ времето, което им оставаше да живеят заедно. Просто него го нямаше никъде и никога нямаше да го има…

…

Страшното е, че всичко започна съвсем просто, обикновено и делнично и може би затова — непонятно. Когато се появиха лунички по лицето й и тук-там по тялото, отпуснатостта и сънливостта, бавните и провлачени движения, гаденето от храната, непрестанния глад — всички ония белези, че в нея живее и още някой, че и още една душа в нея се храни с нейните залци, че нейната дясна ръка й ги дава, тя изведнъж се досети за докосването на ръката на мъжа в ресторанта до тялото й, петънцето, изпънатото като от изгаряне белегче върху кожата й на сутринта.

Изтръпна от страх, от нещо неведомо, странно. Бяха изминали няколко месеца оттогава. Спомни си точната дата, но какво от това. Утробата й нарастваше. Тя усещаше все повече как се задъхва и от най-обикновените движения, сякаш душата й в нея непрекъснато се разрастваше и си правеше място в целия свят.

…

Всичко съвпадаше. Дейсис роди нормално, без мъка, но точно в деветия месец от ранната есенна вечер. И не изпита щастие, нито радост в първите дни, а само тревога, безкрайна тревога. Нима е заченала от докосване? Възможно ли е това?

Възстановяваше в паметта си всичко, което можеше, от тази толкова невзрачна вечер — погледа на мъжа, чертите и усмивката му, бавните движения на ръцете…

…

Детето растеше нормално. Тя не вдигаше погледа си от него. Стоеше надвесена не с часове, а с дни, със седмици над креватчето му. Чакаше да се роди първата му усмивка. Може би тя щеше да й разкрие нещо. Детето растеше, мърдаше устничките си, сбръчкваше си нослето, но неизбистрените съвсем черти се преливаха и Дейсис не знаеше страхува ли се, боли ли го или иска нещо… С всеки изминал ден жената се убеждаваше, че детето прилича на мъжа в ресторанта по всичко. И страхът в душата й ставаше все по-голям, по-сляп и безумен…

…

По улиците, в магазините, в парка вървеше като изтръпнала, несъществуваща сякаш от ужас, че може неволно до някой да се докосне. Вече за нея нямаше нищо по-страшно от докосването, от допира, опирането на чуждата дреха дори до тялото й, щом може тялото й с такава власт да го пресъздава, оформя и с такава безумност да го откъсва от себе си. Чувствуваше се като глина, от която може да се омеси всичко. Като свличаща се тиня и плодоносна кал, като безформен къс песъчлива скала, която може да се разруши и от въздишка. Цялата й увереност, чувството й за съкровеност и власт рухнаха.

…

Точно тогава вестниците, телевизията, радиото започнаха непрекъснато да се занимават с няколко поредни случая на заченали от докосване. Първите съобщения предизвикаха толкова смях и шумни неистови коментари, че дори Дейсис за пръв път от много време насам заговори със случайни хора в метрото, на опашката за вестници. Привеждаха се доказателства, факти, анализи с почти цинична последователност. За Дейсис нямаше капка съмнение, че е истина всичко това. Обзе я страх единствено от това, че детето й може да прилича на останалите деца, че всички тези деца може да са родени от докосването на един и същи човек.

Не закъсняха снимките във вестниците, документалните кадри по телевизията. Детски, усмихнати или намръщени личица, просто бебешки изражения. Нито се успокои, нито нарасна страхът й. Само тревогата си остана в душата й… Все пак скоро се убеди или сама себе си увери в това, че децата не си приличат по нищо, доколкото може да има различия в още неоформените черти.

Една от майките се съгласи да се яви пред камерите. Говореше с огромно напрежение и съсредоточеност, с тревога, в която лъхаше предначалността, болката и обидата на самата й същност.

Говориха лекарите в нейния и поредните други случаи. Родилите тези деца бяха все млади момичета. И изведнъж настръхналите тълпи край огромните телевизионни екрани в парковете, по улиците и площадите се смълчаваха, стихваше шепотът… Хората започваха да се извръщат наляво и надясно, да се загръщат зиморничаво, макар че беше още пролет и доскоро слънцето беше топлило раменете им. Прегърбваха се, скръстваха ръцете си и поглеждаха дали лактите им не се докосват. Постепенно оставаше все повече място, просто празно пространство сред хората, отдръпваха се един от друг…

Младата жена от екрана продължаваше с огромни усилия разказа си. В един миг не издържа, сълзи рукнаха от очите й. Зарида, вече никой не се съмняваше, че е искрена тази изповед. И когато след миг на екрана показаха щастливата усмивка в очите на детето, което държеше късата дръжка на цвете с три или четири камбанки на стъбълцето, хората неволно взеха да се отдръпват назад крачка по крачка. Тези, които бяха най-отдалечени, заотстъпваха, обръщаха гръб, някои внезапно побягваха. Всеки се пазеше да не се докосне до друг или друг да го докосне.

…

Дълго кънтяха стъпките по улиците, гласове не се чуваха, всички си шепнеха, сякаш беше настъпило бедствие. Заключваха се врати, влакове и трамваи летяха празни, магазините опустяваха. Тази вечер хората не си купуваха хляб, нищо за ядене, ни плодове, ни даже цигари. Не беряха цветя, не се поздравяваха, пазеха се дори от своите жестове, от всяко по-рязко движение…

Дейсис вървеше бавно, тикайки количката на детето пред себе си. Замислено се усмихваше. Вече не беше сама в този свят, нейната орис не беше единствена и от това не й ставаше по-леко, но се радваше, че опази в себе си своята тайна. Върна се нещо от чувството й за съкровеност, цялост. Знаеше, че е вече измамно, но не са ли понякога измамни и най-светите и единствените неща на света…

…

Още на сутринта, щом се събуди, в Дейсис рухна усещането за това слепено от волята й от късчета самоуспокоение. Телевизорът работеше непрекъснато, през деня и през нощта. В хиляди домове и семейства бледосинята светлина не пресекваше.

Предаванията не бяха по-различни от предните дни. Този път в коментарите най-активно участвуваха органите за сигурност. Съвсем бегло бе подхвърлена тезата за опит за нашествие на същества от друга цивилизация. В същото време непонятно защо се мъчеха да докажат, че става въпрос за докосването на ръката или тялото на един-единствен човек, от което под дрехата върху телата на момичетата или жените се появяваше белегче като от изгаряне с върха на ютия и после всичко тръгваше по своя необратим път. Сравняваха данните на децата, анализите на кръвта. Аналитични и трезви учени натрапваха разсъжденията си, че е логично съвпаденията на много от тях да са случайни. Стремежът беше да се внесе спокойствие, да се върне чувството за сигурност, доколкото може, сред хората. Привеждаха се и ред други данни за новородените, за евентуалната им съдба по нататък, за отношението на майките им към тях.

Дейсис гледаше, прехапала устните си. Та всичко това я правеше чужда на самата себе си.

После започна непрекъснато наслагване на черти от израженията на предполагаемия баща. С „не“ и „да“, с едва прошепнато „не“ и „да“ или с по-твърдо и сурово произнесени думи жените, застанали пред отделни екрани в различни зали, „създаваха“ неговия портрет. На телевизионните екрани едновременно се оформяха чертите, устните, веждите на поне десетина лица. В един миг те ужасно си заприличаха и Дейсис едва не извика от ужас, защото това лице странно напомняше лицето на онзи мъж от ресторанта. Някои от коментаторите изразиха схващането, че става въпрос за един мечтан от всички жени образ и че едва ли не за всички жени е възможно той да е еднакъв. Дейсис едва не запокити вазата в екрана на телевизора от възмущение и яд… После някъде късно вечерта лицата започнаха да се разграничават, да стават все по-различни. В очите й се мятаха петна от взирането, точици, сенки, всичко се замрежваше и сливаше. А водещите предаването побързаха да завършат експеримента с изводите, че най-вероятно става въпрос за някакви изключителни способности на неизвестен човек, не се изключваше, че той може да е представител на друга цивилизация, но засега няма видими причини за психоза и страх… Важното било този човек да се открие…

…

Още на другия ден започна всеобщ и слепешката воден лов на този неизвестен и странен човек. Съобщаваха се подробности за отделни случаи, но явно, че всичко това беше само пропаганден шум и хаотично манипулиране с общественото мнение…

…

В икономиката и промишлеността бяха започнали катастрофални сривове. Ред производства и дейности бяха напълно парализирани. Дейсис не дочака патриотичните призиви за запазване на спокойствие, връщане по работните места и т.н., когато следващата вечер слушаше новините. Грабна детето в ръце, втурна се с него из стаята, завъртя се, запя някаква песничка, загугука му и за първи път от толкова месеци изпита безкрайно щастие…

Едва сега осъзна, че с нея бе станало нещо безкрайно красиво и хубаво, което може би не е никак страшно, нито противоестествено. Знаеше, че единствено тя на света мисли така, но това въобще не можеше да накърни радостта й. Напротив, правеше я още по-пълна.

…

На другия ден започнаха масови, задължителни медицински прегледи. Заговори се, че мнозина жени не искат да вземат децата си, родени така. Дейсис не вярваше, смяташе всичко това само за целенасочен трик на държавната машина и пропагандата, но точно с каква цел, не можеше да си обясни. Заговори се, че много (а може би всички) деца се изолират, като се създават цели резервати по брега на континента.

Вземаха се най-невероятни мерки, за да се върне спокойствието. Зачакаха резултатите от прегледите. За Дейсис какво щеше да стане по-нататък никак не беше важно. Тя се отдаде на своето щастие с цялата си душа. Цялата й красива и малка къща на хълма потръпна от излъчващите се от сърцето й тръпки на щастие. Заживя всяка капчица въздух в пространството, всичко тръпнеше и се променяше пред очите й от докосванията на пръстите.

Детето растеше, смееше се и се опитваше да говори. Жената танцуваше, обличаше си различни рокли, държеше го на ръце по цели дни, от сутрин до стъмване.

Необяснимо защо резултатите от медицинските прегледи се пазеха в тайна. Изминаха няколко дни, седмица, две…

…

Отново плъзнаха слухове и хората започнаха да се затварят след вечерния полуздрач в къщите си. Разбира се, не трябваше да отлагат обявяването на резултатите безкрайно, а и нищо не можеше да се скрие от очите и мислите на хората. И наистина скоро обявиха датата, в която щеше да стане известно всичко.

Страх беше обхванал хората. Не смееха да се гледат в очите, извръщаха погледите си познати и близки. Като паяжина се късаха и разплитаха нишките на взаимоотношения, познанства, близост между хората. Оставаха още три дни… Часовете течаха бавно. Мъже и жени неволно поглеждаха часовниците си просто през всеки десет-петнадесет минути. И още по-тягостно ставаше в душите им. Само Дейсис се отдаваше с всичко, каквото можеше, на своето щастие. Цялото й пробудено тяло излъчваше нега, премала от радост. Тя разбираше с всяка частица от душата си, че е безкрайно важно и истинско всичко, велико и отговорно!

…

Не е ли всичко на този свят заченато от докосване, от помилване с длан, просто от допир. Допирът на ръка не пробужда ли всяко листо, всеки предмет, всяка дума отново. Не обгръща ли като дъх, избликнал от гърлото, вещите и нещата, не ги ли прави одухотворени поновому и поновому чудни. Ах, как разпиляваме красотата всеки миг, как не можем да я запазим… Как я разнищваме с всяко наше движение, с пръстите на ръцете и с устните си…

…

Дойде обявеният за резултатите от масовите медицински прегледи ден. Всички замръзнаха в къщи край телевизорите си. По площадите стояха самотни старци или тук-таме се мярваше някаква момчешка фигура.

Дейсис си играеше с детето, милваше го, смееше му се, разправяше му някаква приказка: „Първият пролетен кълн тихо почука с връхчето си по ледената кора, пристегнала здраво земята…“

Детето вперваше очичките си в устата на жената, мъчеше се да разбере какво му говорят.

— Тази не я разбираш, малко си още! — бърбореше непрестанно Дейсис и думите й се задушаваха в целувките, с които обсипваше смеещото се и крещящо от възторг лице на детето, устните, червените бузки… Подхвана друга:

„Кълнчето помоли житното зърно да не порасте през тази година. Такава молба никой не беше чувал. Изведнъж светът занемя. Облаците се спряха в небето, тревите изсъхнаха, вятър усойно завя. Настъпи някаква тягостна тишина. Всички птици посърнаха, сякаш самото слънце изстина…“

Дейсис повече с движения, отколкото с думи, със смръщвания или широка усмивка на лицето, с разперване и прибиране на ръцете като листа на тревица, разказваше своята приказка… А детето се смееше, смееше или ставаше за миг тъжно… Гласът на жената постепенно стихваше, стихваше и пухкавата топчица в ръцете й, сгушваше се за миг, отдаваше се изцяло на омаята от гласа и движенията, на топлотата на майчиното тяло…

„Житното зрънце събра последната своя нежност, за последен път с майчина топлина, с вече свличаща се обвивка, притисна кълнчето в себе си и му каза:“

— „Виждаш ли колко си силно! Цялата земя заради тебе замлъкна!“

„И за втори път светът занемя. Стана още по-тихо. Рукнаха дъждове и само след миг навред по полето се показаха до една главичките на всички зелени есенни стръкове…“

Думите й стихнаха на устата, спряха се просто на гърлото от внезапно проехтелия дрезгав и тревожен глас на телевизионния говорител: „Внимание! Продължителната и неколкократна обработка на резултатите от масовите медицински прегледи не доведоха до данни и заключения от изключителна важност. Но така или иначе явлението зачеване от докосване е придобило мащаби, които трудно могат да се прогнозират… Първият извод, който логически следва, е, че не се касае за внушаващо въздействие на един човек. Предполага се, че под въздействието на необясними процеси (отново надълго и нашироко бе изложена в малко по-систематизиран вид фикцията за намесата на чужда, враждебна на земята цивилизация) са настъпили мутации в цялостната физиологическа дейност на човешкия индивид. Без съмнение измененията са повлияли и на двата пола. Явно става въпрос за процеси, които са необратими и не подлежи на предвиждане тяхната интензивност, начало или край. Ние не можем да предложим никакви средства за ограничаването или поне забавянето им. Нещо повече — според сформираната веднага национална експертна комисия ще възникват всеки ден нови проблеми за разрешаване. Ще се увеличи и нарасне в неподозирани размери раждаемостта. Икономиката ни трябва коренно да се преустрои, за да бъде подготвена страната за възникналата ситуация колкото се може по-дълго време. По-нататък…“

Дейсис изключи рязко телевизора. Всичко това й прозвуча като сън, абсолютна нелепост. Нима не може да има някакво друго наистина красиво и неповторимо обяснение. Та тя беше свикнала вече с детето така, че се боеше свръхестественото, невероятното, чудното, което й беше дало то, да не си го вземе природата, земята, самата материя. Та нали те й го бяха дали… Да нараства неутолимата власт на свръхестественото над планетата, да обгръща малкия хълм, на който живее с детето, и постепенно да го обсебва.

…

Свръхестественото не й беше потребно повече и тя все по-малко вярваше, че може да съществува, да преобръща в гръдта й всичко наопаки, да я разтърсва. Трябваха й реални неща, осезаеми, прости. С ухание, мирис и вкус. Хляб, сол и вода, мляко, цветя, плодове, дрехи и жито…

…

Необикновени размери придоби търговията с доставки на стоки по домовете. Нещо повече — това станаха единствените възможни взаимоотношения между хората или поне най-ясно изразената форма на някакво общуване. Сляпо, безродово, изродено… Възникнаха големи затворени общества само от жени и само от мъже. Извършваха се огромни реорганизации в икономиката и промишлеността, отделни поточни линии, цели производства и заводи се специализираха само за жени или само за мъже. Извършваше се ново, нелогично, но всеобщо разделение на труда по полове. То противоречеше на всяка социално-икономическа представа за прогреса и интензификация на промишлеността. В същото време в очите на хората, в движенията им се появи една мекота и мечтателност. Една протяжност като въздишка диктуваше стъпките им, извивките на телата, самото вървене напред. Много често вече можеха да се видят по улиците, в парковете хора, които докосваха всяка статуя, всяка скулптура, кучешките каменни глави, от които течеше вода, птиците от метал по сградите, кариатидите. Задържаха върху студения метал или камък дланите си, сякаш искаха да ги пробудят, да проговорят или заченат от тази ласка. Човекът като че ли се почувствува всесилен именно в най-голямото си безсилие… Започна едно непрестанно изнемогване за продукти за храна…

Недоумение се четеше в очите на всички, наред с увереността в неунищожимостта на човешкия род. Изключително популярни станаха сюжетите на фигури с животни и хора, съчетанията от човешка глава и тела на кучета, лъвове, птици, коне, влечуги в монументалното изкуство. Като че ли хората очакваха по такъв начин да се развиват възможностите за общуване, а и по такъв начин да доказват силата на всяка ласка, допир на длан. Някои вярваха в това и го обосноваваха в теоретични трудове като някаква нова форма на хуманизъм. Нали трябваше с всичките си сетива, с тласъците на своята кръв, в биологическото си и емоционално развитие човекът да върви напред, нанякъде. Нима можеха да спрат процесите на това развитие.

…

Дейсис се затвори за месеци в къщи с детето. И не от страх да се докосне до някого или друга длан да се допре до тялото й. Беше обсебена от детето изцяло. От странната му усмивка, от тупкащото му до задъхване сърчице. Уморяваха се от страх и игра в къщи, криеница из стаите, крясъци и танцуване, смях.

За няколко мига поемаха дъх след изживяното веселие, опиянение, щастие и Дейсис започваше една и съща единствена приказка.

Момиченцето я знаеше наизуст, без да може да разбере всичко, но винаги вперило очи в лицето на майка си, в извитите й нагоре във въздуха ръце, за да покаже как птиците са посърнали и са спрели да размахват криле, когато кълнчето помолило житното зърно да не порасте през тази година и вече разтварящото се и изгниващо семенце му дало цялата своя майчина нежност, за да му каже колко е силно и че целият свят заради него замлъкнал…

Момиченцето се повдигаше на пръсти, за да види от малко, съвсем малко по-високо приклекналата на пода Дейсис, свиването й на топка и изправянето й бавно, с прилепените до тялото ръце, потрепващи в китките, за да покаже с длани как са поникнали листата на пораслото стръкче и как ги люлее вятърът в синевата:

„Виждаш ли колко си силно? Целият свят заради тебе замлъкна.“

„И за втори път светът занемя. Рукнаха дъждове и само след миг по цялото поле се показаха връхчетата на всички стъбълца в полето. Зелени и остри!“ — шепнеше тя. Детето слушаше…

…

Единствената им връзка със света си оставаха едномесечните позвънявания на човека от службата за доставки на стоки по домовете и нейните обаждания по телефона с уговорката за следващия път, случаен разговор с по-раншните й приятелки, част от телевизионните програми, които сега й бяха станали по-безсмислени откогато и да е било. Само някои от коментарите за т.нар. „мутационни процеси във физиологията на човека“ както и евентуалната заплаха от намесата на някаква друга цивилизация в съдбините на човешкия род следеше, макар че именно заради тези анализи и дърдорения искаше да се изолира от целия свят и най-вече от телевизора. Но едно безпокойство, неведом страх я обземаше в определените за предаването часове и тя, тласкана сякаш от друг, потътряше крака към креслото пред апарата. Откъслечните предавания, които слушаше, караха душата й да се свива от страх, чувствуваше как всеки кадър и всяка фраза намотаваха по сърцето й нишки, които някой, неизвестно откъде пристягаше до болка, докато остави следа по него, пререже го просто и то се облее в кръв.

…

Създаваха огромни резервати за тези Исусовци. Изземаха насила децата от тези, които искаха все пак да си ги отгледат. Говореше се за добри условия и грижи в лагерите, но, изглежда, истината беше съвсем друга. Въобще гледаха на тези деца като на някаква странна, свръхестествена, извънземна заплаха и не допускаха никого на километри по тревите и пясъчните ивици край сградите.

Дейсис изтръпваше от ужас. Вече започнаха да натрапват като нещо естествено и закономерно желанието на мнозина жени да не се позволява раждането на тези деца. Най-старателно се картотекираше всеки случай…

Десетки семейства се разделяха, имаше какви ли не трагични последици. А всеки ден се раждаха нови и нови Исусовци от светостта в отношенията, от докосването случайно и вяло, макар че изолацията между хората растеше, достигаше все по-жестоки размери. Мнозина виждаха единствения път за спасение в премахването на зародиша, колкото може по-рано. Но какъв изход беше това — всяко докосване да се изтръгва с непосилна болка от женското тяло, да се заличава със стенания, вопли.

…

Дейсис мислеше за момиченцето си, само за него, сякаш съществуваха само тя и само то на земята, кубчетата, куклите, тенекиените влакчета, смеховете и крясъците им, търкалящата се топка помежду тях, от него до нея, от него до нея…

Приливите на щастие се редуваха със страх, с пустота…

Неведението, необяснимостта на щастието от раждането се превръщаше в нещо друго нелепо и страшно незнание — какво ще се случи после. Някакво зло предчувствие се раждаше в онемялата от радост душа и Дейсис беше безсилна да го разсее.

„Нима е възможно и справедливо това — мислеше си жената — всяко докосване да се превръща в нежност и плод, да се превръща в рана. В празнота, която не може с нищо да се запълни.“

И започваше в транс началото на единствената си приказка: „Кълнчето помоли житното зърно да не порасте тази година. Такава молба никой не беше чувал…“

„Изведнъж светът занемя… Облаците се спряха в небето, тревите изсъхнаха, вятър усойно завя. Настъпи някаква тягостна тишина. Всички птици посърнаха, сякаш самото слънце изстина…“

2. Страхът

Страхувам се, че има близост

между случайни и далечни.

Голяма вярност ли започва,

разтърсва я самата вечност!

Нямаше по-ужасни мигове от миговете, в които Дейсис трябваше да излезе от къщи, да остави детето само, да се извръща дълго по пътеката, след това да тича по пустите улици надолу и задъхана от страх, да се изкачва обратно, докато блъсне вратата и грабне в прегръдките си пухкавата топчица, едва-едва пристъпваща по земята. Какви ли не мисли минаваха през главата й. Стискаше очи, разтърсваше глава, косите й се посипваха по лицето, спряла за миг на улицата, за да пропъди натрапчивото чувство на страх. После забързваше, полите на дрехата й се блъскаха в коленете, извиваха се от вятъра. Тя вървеше, без нищо да вижда.

Разбира се, съвсем рядко й се налагаше да излиза и да оставя детето само, но понякога беше неизбежно. Намираше хиляди поводи да отлага, какво ли не само измисляше, за да си спести тези ходения за минути, час или два из града…

Не срещаше никого по пътя си. Съвсем рядко се мяркаше фигура на човек, някакъв ъгъл поглъщаше сянката му. Празни дрънчаха трамваите. На по-оживените места хората вървяха съвсем бавно, наложили си някакви нелепи правила за движение, търпеливо изчакващи се, внимателно заобикалящи се помежду си, като че ли бяха поставени на колелца. Неволното отклонение, нетърпеливият жест или крачка предизвикваха ужас, за да не се докосне променилият посоката си човек до някой друг.

Дейсис вървеше стремително, но това не й създаваше затруднения. В мига, в който хората мернеха фигурата й, видеха изписания на лицето й устрем и се отдръпваха внимателно настрани, просто застиваха до стените и край сградите. В тези минути тя не се интересуваше от нищо друго, а само по-бързо да свърши работата си и да се върне обратно. А хората се пазеха да поставят дланите си върху облегалките или бравите на вратите във влаковете и трамваите, където друг преди това е бил поставил ръката си и металът още пазеше топлината от докосването.

Дейсис знаеше, че няма причина за толкова ужас и страх в излизанията й из града. Дъщеричката й беше послушна и търпелива, с една мила и тъжна детска съсредоточеност в себе си. С часове, с дни можеше да разглежда едно-единствено цветче или листо, да вдишва уханието им, неволно да ги изпуска от пръстите си и след това с усилия, с напрежение, в което участвува всичко — очите, миглите, устничките, брадичката, — да ги взема от пода и те все да си остават там. Като че ли за да вземе цветчето и да го вдигне нагоре, трябва да преодолее силата на самото земно притегляне. А момиченцето беше мъничко и несръчно и сякаш пръстчетата му сами си пречеха.

„Не, няма защо да се плаша!“ — мислеше Дейсис и задъхана бързаше по настланата с плочи пътека до хълма.

…

Постепенно започна да свиква с немотата на утаяващия се на тласъци в душата й страх. Като че ли с тласъците на дъха й се трупаше този страх… Не беше възможно да бъде безспирно в къщи. Изоставила с месеци работата си, трябваше да започне всичко съвсем отначало. Безброй неща така странно се бяха променили, че хората, с които работеше, не се изненадваха и учудваха на дългото й отсъствие. Не й се радваха особено, но и като че ли вече по друг начин бяха започнали да изразяват чувствата си. Едва ли не с мимики, не дори с жестове, с възторг, тъга или болка в очите.

Дейсис беше търсена като художник, достатъчно популярна, и сега, дори при това състояние на нещата, имаше премного поръчки. Пословичната й пестеливост, лаконичност в разговорите и уговорките сега се беше превърнала едва ли не в бруталност. Всъщност бруталност спрямо нея самата, защото тя беше склонна на всякакви условия и правеше невероятни отстъпки, само и само да се върне по-бързо при своето момиченце, да го вземе в ръце, да го обгърне с всичка сила и да му каже: „Кълнчето помоли житното зърно да не порасте през тази година…“

…

Страхът разтърсваше цялата й преливаща от женственост фигура, тялото й, бедрата, стомаха… Струваше и се, че ще се разсипе в прозрачността на въздуха, ще рухне както листата на дърветата наесен се посипват от клоните от един вик или писък на птица, мах на крило…

Едва овладяваше тръпките, от които снагата й се тресеше, едва овладяваше болезнеността на мислите си. Прошепваше нещо на глас, за да си върне усещането за реалността на нещата, за влагата в гърлото й, за въздуха, който обгръщаше всичко, за вятъра, докато веднъж, почти спокойна, почти сигурна изкачваше пътеката и отдалече зърна разтворената докрай врата на къщата.

Проскърцваща, полюляваща се от случаен полъх на появилия се след обяда хлад…

Дейсис едва не извика от ужас. Затича се, падна, пропълзя няколко крачки така в безсилието си да се изправи, да тича и да полети едновременно. Разтваряше врата след врата, стая след стая, но детето го нямаше никъде. Блъскаше с рамото си прозорци, отмахваше завеси с едничко движение, от закачалките падаха дрехи. За миг-два се възцари такъв хаос наоколо, сякаш бяха лъхнали студенина и безсмислие отпреди сътворението на този свят… Струваше й се, че палтата по земята, роклите, блузите, нежните панделки и цветя по тях ще започнат след миг да пълзят сами, да се движат, сякаш са на самото дъно на океана и не се ли притискат и изяждат помежду си, не се ли множат и разкъсват сами между себе си, не биха могли да съществуват.

Почувствува, че ще изгуби съзнание. Разтворените й зеници се взираха в хаоса. А детето го нямаше с малките си ръчички — да ги размаха, да направи едничко движение, гримаса някаква, за да се върнат порядъкът, смисълът, сладостта и болката на света. Затвори очи… Не, не! Трябваше на всяка цена да се съвземе, да изтича навън, да го търси. Докато не е стигнало до резерватите, докато не са го отвели от нея завинаги… Сега си спомни няколкото мъжки фигури, минавали през различни дни, като че ли разхождащи само обучените си кучета за спасяване на деца покрай хълма. Тогава не си помисли нищо, такива хора имаше из целия град. Как можа с целия си страх да не усети опасността, ужаса по-рано…

Затича навън. Завика. Блъска се в храсти, шипки, клончета на дървета се вплитаха бясно в косите й.

Колената й се обелиха от падане, светлата й пола се покри със зелени петна от хлъзгавата трева. Жената тичаше, връщаше се, въобще не можеше да избере посока, сякаш трябваше целия свят да преброди, под всеки храст и листо да надникне, а попадаше на поляни, по които е била вече, мяркаха й се познати дървета и това правеше отчаянието й равно на лудост, а лудостта — на сън…

…

Може би минаха седмици, месец, година така. Може би часове само… Не беше валял сняг, не бяха падали листа и цъфтели дървета. Дейсис усещаше как ужасът я променя по-бързо, отколкото от светлината и мрака, от студа и слънцето се променя край нея земята…

Нещо в нея умираше по-бързо от всичко наоколо, от глината, от изронените от птиците корени и зърна, посети и непокълнали, от гниещите треви и от останалата от няколко зими жълто-кафява шума…

Нито се храни през тези дни, нито пи вода. Устните й съхнеха и се пукаха, кървяха и разраняваха от напрежение, безсловесност и страх.

Помнеше, че влакове я отнасяха до тревите и пясъците в близост до предполагаемите места на резерватите за деца, но я връщаха в закрити коли и я оставяха накрая на града. После пак тръгваше и пак се връщаше. Заставаше сама под звездите, звъняха милиарди щурци в пръстта и тя не можеше да разбере пътувала ли е или се е върнала, била ли е въобще някъде другаде… Изнурена се връщаше в къщи. Някъде през полята мяркаше друга жена, с дни вървеше сама и се криеше в тръстиките и блатата…

…

Какво беше изгубила тя? Едно докосване, една ласка? Беше паднало жълто листо от клоните на дървото, беше се допряло с връхчето си до корема й, не по-встрани — до бедрото, може би беше полепнало там за миг от нежния вятър, после се беше свлякло от движенията й, от някакъв ням трепет в душата й, беше потънало в самото дъно на тези поля, без да докосне връхчетата на зелените треви, разпрострели се навред по земята…

3. Блудството

Най-напред Дейсис се завръщаше много често в къщи, оглеждаше стаите и хукваше отново навън през храстите, през тревите и сенките на ятата, през сенките на облаците, на бясно ехтящите самолети, които се втурваха сини и бавни в краката й. Отдалечаваше се все повече и все повече от хълма, толкова далече, че й се струваше, че забравя пътя обратно и никога няма да се върне. Тогава изпитваше отново оня първичен и яростен ужас на майката, че детето й е само и я чака, а тя е превърнала своите скитания в някакво непонятно и нямо блудство с тревите, житата, сенките на стъблата, които не могат да й върнат обратно нищо, както и да милва и да разгръща храстите и фиданките, да рови плодната пръст с ръце, да се притиска към нея цялата. Самата земя би разтворила така, за да се вгледа в утробата й. Каквото и ще да зърне в нейното дъно. Струваше й се, че животът й отсега нататък, а и досега е бил едно непрестанно блудство със земята, с природата, с целия материален свят.

…

Слаба, без сили, сама се затвори с месеци в къщи. Рисуваше бясно, неистово, до полуда. Без сън, без цигари, без хляб и вода. Докато можеше да изцежда от себе си сила за една мазка, един цвят, едно движение на четката върху листа… После падна върху натрупаните платна, стативът полегна на една страна, блъснат от тялото й, и остана така…

…

Когато се събуди валеше сняг. Вратата беше отворена и снежинките влитаха в стаята й. Някакъв бавен здрач беше обгърнал всичко. Навън беше натрупало през тези дни и нощи белота, от която може като че ли целият свят да се роди отново. Преспи покриваха всичко…

Забравила да обере хризантемите, с полюляваща се походка и бяла стоманена ножица в ръка, Дейсис започна да реже цветовете от сухите им в студа стъбла и да ги трупа в извитата си лява ръка със спокойствието и немотата на самата зима, докато обятието й се изпълни с цветове, жълти листа и сняг. Изсипа ги в средата на стаята, рухна над тях и едва сега цялата й същност се разрида…

Вратата беше отворена. Валеше сняг, трупаше… Снежната пелена ставаше все по-дълбока и все по-дълбока. Сякаш самата земя, самото пространство ставаха някаква странна и топла пропаст, в която можеха завинаги да потъват стъпките на безброй, милиони птици и нито звук да не стигне до нея…

…

Зимата мина тъжна, безпаметна, бяла. Пролетта дойде изведнъж като прерязване с нож през тялото и може би именно тази внезапност на възвръщането на влагата, топлината и птиците накараха цялата й душа да потрепери, да прозвъни едва ли не от празнотата на пространството около нея… И се роди жестокостта. Безумството, че може да възвърне томлението и щастието на отминалите завинаги дни…

Заоблича се трескаво. Дълго до свечеряване си избира сенки и грим, някакво сухо цвете за роклята. Властна и сигурна в себе си, за първи път от толкова нощи и дни, заслиза спокойно и бавно от хълма. Точно където пътеката се сливаше с улицата, се спря. Дълго рови в чантата си. Извади цигара… Млад мъж, съвсем сам на спирката, я гледаше с любопитство, със затаена тревога, с неразбиране може би. Тя бавно се приближи до него. Момъкът понечи да се отдръпне, но остана така. Дейсис направи знак, че й е нужен огън. Младият мъж се засуети, започна да рови в джобовете си. Извади запалка. Цялото същество на жената излъчваше нега, безумство, смях. Понечилата да се протегне ръка, остана така. Дейсис разтвори пръстите си, плъзна дланта си по гладката му, скована от страх и неразбиране кожа, стисна юмрука му здраво, после притегли ръката му към себе си и я допря до мекотата и изпънатата върху корема рокля. Притисна я миг или два, после пръстите й се разхлабиха, пусна чуждата десница, смачка запалената вече цигара на земята с пета и продължи пътя си.

…

След това се разтресе от смях, после рукнаха сълзи по бялото й от нежност, от жажда и лудост лице… Все по-често край нея минаваха хора. Вглеждаха се изпитателно и мнително до болезненост в изражението на лицето й. Тя сияеше цялата. Някакъв старец се спря, опита се да направи крачка назад. Бедният, как се изплаши. Ако имаше време, може би щеше да вика за помощ. Дейсис го прегърна с ръка през кръста и притисна до себе си. Немощното старческо тяло с всичките силици в себе си се съпротивяваше. Но не можеше да я отблъсне, защото и отблъскването беше докосване. Дейсис нахлупи бомбето му с две ръце, то хлътна върху сбръчканото старческо личице. Смехът й вече ехтеше на глас, волен и звънък. Смееше се, а усещаше, че ако спре, ще започнат да тракат зъбите й от пустотата, безсмислието, леда…

…

Вървеше по все по-оживени и шумни улици. Изглежда, през тези месеци животът мъчително бавно си е искал своето и на глътки, на тласъци, на приливи и отливи си го е взимал, макар че хората вървяха много предпазливо, на разстояние помежду си, търпеливо и бавно се изчакваха, не се ръкуваха, не се докосваха…

Дейсис мярна някакъв стар познат… Подсвирна от удоволствие. Забърза след него. Веригите от хора мигновено се разделяха и отдръпваха настрани, сякаш тя беше оня библейски мъж, пред движенията на който морето се разделило на две, вълните утихнали и той тръгнал през водната шир като по незасята и неорана пръст. Без да му пречи нищо, без да оставя следи. Тя заобиколи приятеля си, тръгна по първата пресечка встрани, после пое веднага направо, кривна вляво и излезе така на същата улица, че да се озове насреща му. Само след миг се яви и той.

Дейсис разпери ръце. В същия миг всички наоколо замръзнаха по местата си. Като в игра на статуи.

Приятелят й вдигна очи… Видя я. Усмивка пробяга по нежното му лице, но в същия миг го скова ужас, чертите му се изопнаха от някакво непосилно и яростно напрежение. „Той мисли, че все още може да предреши нещо, да ме предпази от нещо, мене и себе си и още един!“ — проблесна за миг в съзнанието й. В следващия миг ръцете й се впиха около раменете и шията му, притиснаха вцепененото тяло на младия мъж. Той се задъхваше от целувките й:

— Какво правиш? Това е безумство! — успя да се изтръгне от гърлото му.

Изведнъж всичко край тях опустя. На десетки, стотици метри наоколо. Хората се изнизаха безумно и бавно, в строга последователност, сякаш бяха поставени върху колелца или имаха на краката си летни кънки. Само последните няколко сенки минаха покрай тях криви и грозни, мятащи се по камъните и тревата, сковани от ужас, бягащи без посока, далече оттук…

…

Дейсис се смееше, смееше. Така и не разбра какво й говори мъжът, какво я пита, моли, иска да й разкаже. Когато й омръзна да се притиска към него, да го принуждава да я милва, да разтваря свитите му в юмруци пръсти и да притиска ръцете му към тялото си, изплези му се и си тръгна…

„Защо се страхуват — мислеше тя, — защо се страхуват, щом е по силите само на някого, пристигнал отнякъде. Незнаен, сякаш несъществуващ… Защо се страхуват всички, всички тук на Земята. Мъже и жени…“

…

Бързаше, бързаше за една нощ да си отмъсти… За страховете и ужасите, за резерватите с Исусовци, за злобните погледи и лошите думи, за безсмислието на всичките й надежди и радости, за неразказаната докрай приказка, за самото кълнче, което помолило житното зърно да не порасте през тази година, за моравото петънце върху кожата й като от опарване с коприва.

… Гледаше витрините на голям магазин. Мукавените фигури с навлечените върху тях рокли, сака. Търпеливо, благоприлично се вмъкна вътре, без да докосне никого, но не влезе в залите с безкрайните щандове и бавно пристъпващи на разстояние помежду си хора, а заслиза надолу, към складовете. Ръцете й напипаха електрическото табло, след това един след друг започна да смъква шалтерите. Един след друг етажите гаснеха…

В тъмнината отекваха викове, вопли, проклятия. Хората бягаха един от друг, блъскаха се, настъпваха се и колкото повече бягаха, толкова по-невъзможно бе да се разминат, без да се допират дланите им, телата или раменете. В мрака и хаоса ужасът от докосването вледеняваше душите им от страх, имаше нещо атавистично, древно и тайнствено в него, дотолкова страшно и нямо, сякаш в душите се вмъкваше ужас и страх отпреди сътворението на този свят, отпреди зрака и светлината.

Дейсис вървеше сред хората — старци, жени и мъже, деца, момичета и момчета. Едни помилваше с длан, други погалваше бавно, допираше се до нечие рамо, притискаше само извивка на тялото си до някого:

— Раждайте, раждайте! — крещеше до сълзи тя, но сред виковете и крясъците не се чуваше нищо. До нея самата не стигаха думите й.

Юмруците й се блъскаха в доволни и гладки лица, в свили се, издишали въздуха си стомаси, за да се увеличи пространството за разминаване между телата. Ако можеха, биха се сгърчили като червеи. Пристъпваха, изправили се на пръсти, за да се разминават в тъмнината с други, също изтласкали въздуха от дробовете си преди нечия длан, вена, пулсираща бавно под кожата, няма ръка да ги е докоснала…

…

И тук опустя. Вратата се хлопна от вятъра. Ослуша се… Беше станало тихо, до онемяване тихо…

— Хей!…

— Ей, ей, ей… — отекваше ехото.

Някой се беше погрижил за осветлението. Ярка, дневна почти светлина я обля. Дълго вървя покрай щандовете. Избра си панделка на златисти петна, обви я около китката на ръката си и тръгна по пустите улици към града.

Размахваше панделката, повдигна нависоко ръката си, вятърът потрепваше и плющеше в коприната, сякаш самата тъкан можеше вече да стене и ражда…

Хората се отдръпваха от жената… Бягаха, криеха се по ъглите или входовете на къщите, забавяха крачките си, обръщаха се, оглеждаха се страхливо и тръгваха изведнъж, почти подтичвайки в първия миг, а после задъхано и припряно се втурваха с всичка сила обратно…

А Дейсис вървеше, развявайки панделката си на златисти петна, и виждаше косичките на момиченцето, на което щеше някога да я върже. Ще изкачи бавно пътеката в тъмнината до хълма, ще запали навсякъде свещите, бавно ще се разсъблече в полуздрача, дълго ще трие тялото си под душа…

Ще излезе на двора, вятърът ще грабне от ръката й панделката и ще я носи далече, далече във въздуха. След това Дейсис ще затвори очи и сама на себе си ще прошепне: „Кълнчето помоли житното зърно да не порасте през тази година. Такава молба никой не беше чувал. Изведнъж светът занемя…“

А листата в клоните на ябълката и през нощта ще растат, ще се развиват и ще избуяват невидими пъпките. Под лунната светлина клоните ще разпростират все по-плътна и все по-невидима сянка…

Декември 1976 — декември 1977 г.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.